"По знанията на Божията работа ще, Го познаем" Робърт Бойл (баща на модерната химия)
Възможно ли е да има Създател?
Журналист прави научно изследване, което се занимава със съществуването на Бог
Винаги съм бил, логически мислещ и любопитен човек.
Имам в предвид, просто ми е такъв характера.
Помня, когато бях малък моите родители ми дадоха електрическа количка, за Коледа.
Малко по късно татко ме намери да блъскам количката във циментовият под.
И ми каза "Какво правиш ще я потрошиш цялата"
и аз му казах: "просто искам да разбера как работи"
Поради всичките въпроси, които задавах на моите родители не издържаха
и накрая ми купиха енциклопедия и казаха, -Всичките отговори са вътре
като имаш пак въпрос просто отвори и виж, просто си търси и намери отговорите сам
Имам в предвид, просто такъв си бях.
И разбира се, беше си напълно естествено да стана журналист.
Защото журналистите търсят факти, търсят доказателства, търсят информация,
търсят нещо, което могат да публикуват във вестника,
и имат увереността че това е вярно.
Лий Строубър има магистратура по право от катедрата по Право в Йелтс,
и е бивш езичен редактор в "Чикаго Трибун"
Той е един от най-добре продаваните автори на няколко книги,
който изучават доказателствата за християнската вяра.
Предполагам ,че като се има в предвид тази дадена ми любопитност не е учудващо,
че когато бях в гимназията Естествените науки ми бяха любим и предмет,
защото там учителят ме насърчаваше да отворя жабата и да видя как точно работят нещата
Като тийнейджър имах тази дълбока вяра в науката, мисля че голяма част от това
се дължеже на факта, че отраснах по Време на Студената Война.
Което аз мислех за нещо страхотно. Война, когато Айзенхауър подакнваше
всички младежи да се потопят в науката за да можем да настигнем Русия.
Така че за мен науката беше шаблон за емпиричното, за суровият факт.
Вярвах че нещата могат да се докажат експериментално.
И по този начин гледах и на живота.
Мислех за хората, които имат вяра и вярват във всякакви свръхестествени неща
като Бог, като признак за слабост, защото нали знаете,
дали всичко това е документирано?
През есента на 1966, интересът на Строубър в науката
довел до променящо живота решение.
Когато се върна назад до точното място, на което стоях,
което всъщност беше на третият етаж, с гледка над паркинга,
бях във втората редица, на третия стол от пред
Когато моят училтел по биология, изложи във всички детайли един експеремент
проведен през началото на 50-те в Чикагският унивеситет,
Този експеримент, който толкова много впечетлява Строубър,
е един от най-известните в истроята на науката.
През 1953 Стенли Милър, завършващ студент по химия, се опитва да демонстрира
как първоначално се е появил живота на земята.
Милър прави опит да възпроизведе ранната атмосфера на Земята.
Той поставил под налягане водород, метан, амоняк
и малко количество вода в стъклена колба.
След това възпламенил газовете с електричество, за да симулира светкавица.
След 5 дни той открива това за което се е надявал, няколко прости аминокиселини
(основните строителни блокове на живите организми)
са се били събрали на дъното на колбата.
Мнозина считат експериментът на Милър за доказателство,
че основните компонетни на живота може да са се сформирали
в ранните земни океани, преди милярди години.
Философският извод на експеримента на Милър веднага ми стана ясен,
за мен това беше момент на ЕВРИКА, когато чух това.
И си казах чакай малко, щом можеш да покажеш научно,
че животът може да се появи без никаква външна намеса,
че животът може да се появи при естествени условия,
то тогава Бог е вън от играта.
И от там приемането на дарвиновата еволюция и чистия атеизъм, беше доста лесно,
защото щом живите организми за успели да се появят сами в този древен океан,
без намесата на какъвто и да било Бог или свръхестествена интервенция,
със сигурност са успели по естествен начин, то те със сигурност биха могли
да се развият във все по-усложнени организми.
Точно както дарвин го теоризира в своята книга "произхода на видовете"
Като Сроубър възприема дарвинизма и неговите атеистични импликации,
той бил очуден да открие, че много християни вярват, че тяхната вяра
е съвместима с теорията на еволюцията.
няма никакъв начин да хармонизираш неодарвинизма с християнството,
никога не можех да разбера християни, който казват
Еми, аз вярвам в Бог, но и вярвам в еволюцията
Виждате ли Дарвиновите идеи за развитието на живота довели до идеята,
с която модерната наука главно се дефинира, че развитието на живота
като неоправляем процес напълно лишен от каквато и да е цел или план.
Така че как, Бог може да ръководи процес, който не е управляем?
и как Бог може да има план и цел в сиситема, в която няма нито цел нито план.
Та това няма никакъв смисъл.
Това за мен нямаше смисъл през 1966, и за мен това няма смисъл и сега.
През 1972 Лий Строубър се жени за Лесли Хъдлър,
5 години по-късно Лесли от агностичка става християнка.
Тогава си, казах, край това е развод това ще е края на брака ни,
но всичките негативни неща които очаквах да се случат в нея
като резултат на новата и вяра, Те просто не се случиха.
Вместо това видях позитивна промяна в нейните ценности и в характера и в начина,
по който тя се отнасяше с мен и децата. И аз си помислих, чакай малко,
тя преписва всичко това на Бог, а аз не вярвам, че Бог съществува,
така че това беше главното нещо, което ме подкани наистина да проуча това,
да го проуча изцяло и да отсъдя дали наистина има някакъв рационален начин
по-който аз наистина мога да повярвам, че този вид Бог наистина съществува,
и дали наистина Той е причина за този вид трансформация във всяко човешко същество.
Така че реших да използвам моето юридическо образование
и образованието ми като журналист и интересът ми към науката,
за да мога систематично да проуча дали има
някаква правдоподобност за християнската вяра.
Защото науката е играла толкова главна роля в неговото обръщане към атеизма
Сроубър започва научно изследване на важни открития
в биологията, химията, космологията и физика.
Неговите изследвания му отнемат повече от 20 години и включват интервюта с учени
и университетски преподаватели, искайки да отсъди за себе си какво тези открития
косвено доказват за реалното за съществуване на Създател,
през цялото си разследване той задава един и същ въпрос,
дали доказателствата разкрити от модерната наука ни сочат
към съществуването на Бог или ни сочат обратното.
Уайнърс Поули, два пъти носител на нобеловата награда, казва
че науката трябва да е търсене на истината.
И на истина това исках да направя
знаех къде в край на сметка ще ме отведат фактите,
но наистина исках да зная истината относно Бог.
И това, което открих ме шокира и ме изуми.
ОТРИЦАТЕЛНОТО ДОКАЗАТЕЛСТВО
Изследването на Строубър започва с преглед на доказателства,
които отхвърлят материалистичните теории за възникването на живота.
Той открива че това отрицателно доказателство се противопоставя
на описанието в книгите, което някога го е убедило
за еволюцията и разнообразието на живота на земята.
Добър пример на отрицателно доказателство е експеримента за произхода на живота
от 1953 проведен от Стенли Милър.
Същият експеримент, който ме накара да приема атеизма.
Биологът Джонатан Уелс ми обясни,
че експериментът на Милър сега е напълно дискредитиран.
Стенли Милър слага в колба апарат и в този апарат поставя смесица от газове,
за който хората по онова време са смятали, че съставят ранната земна атмосфера.
И тези газове са били метан, амоняк, водород и водна пара,
но от тогава професионалното мнение за това какво е имало на ранната земя е променило.
През 60-те биохимиците преразглеждат техните хипотези и решават, че водорода
бидейки много лек ще се разпръсне в космоса, тъй като земната гравитация
не е достатъчно силна да го удържи.
И най-вероятно ранната атмосфера на земята
тогава се е състояла от това, което ние сега виждаме да излиза от вулканите.
Което е главно въглероден диоксид, амоняк и водни пари.
Е щом атмосферата на ранната земя се е състояла от тези газове,
то тогава експериментът на Стенли Милър няма да работи.
Всъщност сам той го прави наново с тези газове и открива това,
че така не може да произведе каквито и да е аминокиселини.
Така че експериментът напълно се разпада щом се използват
по - реалистични газове в апарата.
Тестът на Милър е бил повтарян много пъти
използвайки точните атмосферни компоненти, резултатите са винаги едни и същи,
аминокиселините, които са създали толкова много ентузиазъм през 1953 не се появяват.
Дори и ако данните от експеримента на Милър бяха валидни
пак сте на светлинни години от правенето на живот.
Независимо колко молекули сте произвели през ранните условия на земята,
въобще не сте близо до създаването на жива клетка.
И ето какво знам, ако взема стерилизирана епруветка
и ако вътре сложа малко течност с точните соли,
с точните показатели за киселинност и основност при точната температура.
Перфектните условия за жива клетка, и ако поставя една жива клетка,
то клетката ще бъде жива и ще има всичко от което се нуждае, за да живее.
Но ако взема стерилизирана игла и боцна клетката така че всичко да изтече от нея,
ще имате една малка епруветка с всичките вещества нужни за да имате жива клетка,
не само части от молекули, но и самите молекули.
И не можете да направите жива клетка от всичко тях.
Не може да съберете целия Хъмпти Дъмпти на ново.
Така че какво ви кара да мислете, че ограничен брой аминокиселини плуващи в океана
ще ви дадат жива клетка, та това е напълно не реалистично
Експериментът на Стенли Милър не е единственият неуспешен опит
да се покаже как е възникнал живота.
Като започнем с Руският химик Александър Опарин през 1920г.,
той предлага теория за така нареченото Химическо привличане или Засаждане от космоса,
като възможности за поява на живота, и двете не успяват да обяснят как
неорганични вещества са успели да се групират
в основните компоненти на първата жива клетка.
Изследването на Строубър го довело до заключението,
че материалистичните обяснения за произхода на живота
имат твърде много недостатъци и неговото изследване
на отрицателните доказателства не свършват с въпроса за първоначалният живот,
той също така научава за слабости в най-почитаната икона в Дарвиновата Еволюция.
В книгата на Дарвин за произхода на видовете има само една илюстрация,
нарича се дървото на живота, Дарвин я е използвал за да обясни
как всеки вид животно и растение, което някога е съществувало на земята
е еволюирало от един и същи прародител, чрез малки бавни стъпки
през огромен период от време.
Дори и Дарвиновото дърво на живота включено във всяка книга по биология
публикувана за последните 50 години, на която сме били учени - противоречи
на всяка истина защото няма никакво крайно доказателство за общ произход на целия живот.
Може би най-разрушителният удар върху дарвиновата теория е фосилният регистър.
Ако всеки жив организъм е произлязъл от един и същи примитивен прародител,
то тогава земната кора би трябвало да е пълна с фосилизирани останки от животни,
който някога са били част от голямата еволюционна верига,
верига от малки биологически модификации,
който са довели до уникално разнообразие на живот.
Все пак след две десетилетия на изследвания,
проведени чрез разкопки в Южен Китай, множеството експериманети или липсващи връзки,
които би трябвало да съществуват са очевидни само чрез тяхната липса.
Най-графичният пример за такава празнота в фосилният регистър
е геологически регион познат като Камбрийската Експлозия.
Редът на разклоняващото се дърво в дарвиновата теория всъщност не е открита
никъде във фосилният регистър, така че всъщност е на сила наложен в нашите глави,
Камбрийската Експлозия е най-силното опровержение на дървото на живота.
Камбрийската Експлозия на живота е уникален епизод от геологичната история,
обикновено датиран 53 милиона години Пр. Христа.
Изключително добре запазените фосили разкрива, че частите на тялото се появяват
буквално във всеки висш организъм, не постепенно и бавно,
както гласи дарвиновата теория, но обратното с удивителна внезапност
Ако си представим цялата история на живота на земята да се развива за 24 часа
и поставим началото на живота в 0 часа, което е всъщност преди 4 милиярда години
и след това започнем да отброяваме времето с часовника.
За първите 6 часа няма да имаме нищо друго освен тези прости микроорганизми,
в 12 часа ще имаме същото нещо, в 18 часа пак същото нещо.
Три чевтръти от деня е преминал и пак имаме тези прости микроорганизми.
И после към 21 часа за около 2 минути БУМ, повечето основни животински форми
се появяват във формата която те имат и сега в настоящето.
И много от тях подължават да са със същите форми и днес.
И всчко това за 2 минути от 24 часов период,
толкова внезапна е била Камбрийската експлозия.
За геологически момент, животинското царство се развило
от малки сравнително прости организми до необикновенни създания
с гръбначен стълб, развити очи и съчленени крайници.
Данните за тази експлозия на живот нямат нищо общо
с дарвиновото бавно разклоняващо се дърво.
В дарвиноват теория имате дърво на живота където имате един организъм,
от който произлизат много други. И се появяват големи разлики във времето.
Това което ние всщност гледаме е оттук нагоре,
това надолу не съществува във фосилният регистър.
Ако използвах мислена картина то това ще е ливада с отделни стръкове трева,
растящи независимо една от друга, то всяка тревичка си има своите израстъци,
но дори там не виждам клоните да се свързват за да направят дърво на живота.
Като учени не е наша работа да вкарваме фактите в теория в която те просто не пасват.
Така че аз нямам абсолютно никакво желание или причина
да отстоявам дарвиновата теория в това отношение.
Мисля че това, което виждаме днес е серия от научни открития,
които отварят очите на повече и повече учени да си кажат
чакай малко, аз повече не мога да вярвам, че чистия натуралистически процес
може да отговаря за разнообразието на живота, трябва да има нещо друго тук
Предизвикателствата към дарвиновата теория са довели
повече от 6000 души с докторска степен, от големи университети от целият свят
да подпишат документ, който нарича научно отцепничество от дарвинизма
Ето какво е казва в документа: Ние сме скептични настроено относно твърденията,
че случайни мутации и естественият подбор са отговорни за разнообразието на живот.
Това са учени с докторски степени от Стандфорт и Бъркли
и Чикагският Университет и Кеймбридж все големи университети.
Тези хора са погледнали здраво и трезво доказателствата и са казали
аз не съм убеден, може би има друго обяснение
Лично отрицателните доказателства ме накараха да заключа, че дарвиновата теория
е като скок с вяра в тъмното, а аз нямах никакво намерение да правя това.
Отрицанията на Строубър срещу дарвинизма и материaлестичната наука
също така се е базирало на голяма база положителни доказателства за разумен дизайн.
Тези доказателстатва той за пръв път среща в науката,
наречена космологията, тя се занимава с произхода на вселената
ДОКАЗАТЕЛСТВАТА ОТ КОСМОЛОГИЯТА
как се е появила вселената и какъв е нейният източник? Тези няколко въпроса
са създали токова противоречия през вековете или вдъхновили много страстни мнения.
Аз взех интервю от Улям Грей, философ, който е отдал по-голямата част
от кариерата си в изучаване на космологията и въпроса за произхода и.
От древният гръцки материализъм по времето на Платон и Аристотел
до идеализмът на 19 век, преобладаващото мнение е било, че вселената е вечна,
че тя никога не е започнала да съществува,
че вселената като цяло е статичен и безкраен обект.
Това вярване в безкрайна и не променяща се вселена за векове се е било наложило
в западната космология, било напълно неочаквано оспорено през 1915г.
от теорията на Айнщайн за Общата относителност.
Уравненията на Айнщайн включвали уникална вероятност, космосът не е статичен,
но обратното съществува в постоянно състояние на свиване или разширяване.
Айнщайн въобще не е харесвал идеята че вселената е динамична,
всъщност както повечето учени по това време в началото на века,
той смятал че вселената е статична и вечна, интересното е ироничното,
е че той е направил някакъв вид грешка във неговите изчисления
в теорията за общата относителност, но няколко години след като той
вече е бил развил теорията, белгийският астроном, наречен Ламтра,
развил модел базиран върху неговите изчисления, който предсказва,
че вселената е в постоянно състояние на разширение .
През 1929 теоретическите предсказания били потвърдени с имперична информация,
в обсерваторията на връх Уилсън точно над Лос Анджелис, астрономът Едмънт Хъбъл
изучавал светлина идваща от далечни галактики, Хъбъл определил,
че галактики извън нашият Млечен Път се предвижват на далече от нас
със скорост пропорционална на разстоянието им от земята,
колкото по отдалечена е галактиката толкова по-бързо се отдалечава.
Забележителното откритие на Хъбъл довело повечето астрономи и физици
включително и Айнщайн до едно и също заключение.
Ако вселената постоянно се разширява, то тогава в по-ранни периоди
от историята тя би трябвало да бъде по-малка и по-плътна.
Мисля че добър начин да си представите това ясно, е да си представите,
че историята на вселената е била по-някакъв начин фотографирана и направена на филм,
така че ние да я пуснем на прожектор. Докато прожектора работи ние виждаме
вселената как постоянно се разширява, но ако прожектора бъде спрян
и ако пуснем филмът на обратно, тогава вместо да виждаме
как галактиките се отдалечават една от друга, то ние ще ги видим
да се приближават по-близо и по-близо една до друга
Проследявайки това разширение отзад напред във времето оставяте с впечатлението,
че вселената става все по-плътна и по-плътна, докато накрая цялата позната вселена
се събере в състояние на изключителна плътност, което е обозначение
за начало на вселената, това състояние космолозите наричат "единственост",
цялата материя и енергия, физическото време и пространство
са започнали да съществуват. Това буквално представя началото на вселената, от нищо.
Така че началната импликация на откритието на Хъбъл е
постоянната крайност на вселената.
Вселената е имала някакво начало по някакъв начин в миналото.
През втората половина на двайсети век, други открития
също сочили към вселена с начало. Тези изображения
на космическото микровълново излъчване, документира това
което повечето учени днес смятат, че е топлина, породена
през ранните години на вселената, фоновата радиация се открива в целия космос
и показва увеличаването и от вероятно, спонтанен и яростен времеви период.
Това доказателство за начало на вселената потвърждава заключението
на древена философска дедукция наречена "Космологичният аргумент на Калам"
Аргументът на Калам е объркващо лесен и неговата фомулация се състои от три стъпки
предпоставка 1 всичко, което започва да съществува има причина
нищо не може да започне да съществува без причина или да се появи от нищото
предпоставка 2 гласи, че вселената е започнала да съществува
и удивителното развитие , което е направено за първи път,
сега имаме солидно научно доказателство относно втората предпоставка,
че вселената е започнала да съществува. И от тези две предпоставки логически следва,
че вселената има цел за нейното съществуване
каквото и да започва да съществува има цел.
Вслената е започнала да съществува следователно има цел в съществуването си
и това ни сочи към реалност над вселената, трансцедентна реалност
над времето и пространството и, за това то е не физично
и не материално , което е създало вселената от нищото.
Импликациите за безкрайна вселена се препокриват с други открития
в модерната космология и това довело много учени до теологично заключение
Нямаме никакво основание да считаме, че материята и енергията
са съществували преди, и са били изведнъж галванизирани в действие
По-лесно е да приемеш сътворението като появила се от нищото,...
Божественото ще съставлява природа от нищото Едмънт Уиттейкър Физик
Веригата от събития водещи до хората започва рязко и бързо,
в определен момент от времето, с пламване на енергия и светлина.
Робърт Джастроу Астроном
Не можем да разберем вселената по никакъв ясен начин, без свръхестественото
Алан Сандидж
Свръхестественото сътворение на вселената с пламване на енергия и светлина,
знаете ли звучи ми ужасно много като първата глава от Битие
Днес по-голямата част от дори най-скептичните астрономи и космолози вярват,
че вселената е имала начало, това вярване не е базирано
на някаква теологична доктрина, но на научно доказателство и мисля,
че ако следваме доказателствата във всяко отношение, чисто и силно
и убедително те ще ни насочат към създател
ДОКАЗАТЕЛСТВОТО ВЪВ ФИЗИКАТА
От започването на времето цялата материя във вселената е била управлявана
от точни балансирани закони и констатнти.
В интервю с Робърт Колинс философ с дипломи по математика и физика
Строубър научава как тези закони неопровержимо доказателство за Създател,
който е устроил вселената съвместима за живот
Законите на физиката са балансирани на бръснарски нож,
за възможността да се появи живот. Например ако няма нещо като гравитация,
който да държи материята заедно, вие никога нямахте да имате планети, звезди
нямаше да имате никакви сложни организми.
Ако нямахте силна ядрена сила която да държи протоните и неутроните заедно,
вие нямахте да имате никакви ядра, никакви молекули, нямаше да имате никаква химия,
нямаше да имате електромагнетизъм, нямаше да имате
никакво свързване между веществата, нямахте да имате никаква светлина и т.н.
Трябва да има фундаментални принципи за да се появи живот.
Изтрийте един от тези закони, изтрийте един от тези принципи
и няма да имате никакъв живот.
Строубър също така научил, че живота стои на ръба на точни и относителни стойности
на много различни физични константи, един пример
за тази фина настройка е силата на гравитацията.
Представете си линия, разделена на сечения от по един инч,
представете си линийката да е разтегната по дължината на цялата вселена,
на разстояние на 14 милиарда светлинни години. За целите на илюстрацията,
линийката представя възможният обхват на гравитацията.
Или още казано средата на сила на гравитацията могат да бъде навсякъде
по дължината на линийката, то се случва да е точно разположена на точното място,
за да бъде възможен живота, ако решите да промените силата на гравитацията,
измествайки местоположението и с точно един инч в сравнение
с цялата широчина на вселената, ефектът върху живота ще бъде катастрофален.
Никакви сложни жизнени форми не биха могли да съществуват,
всичко по-голямо от грахово зърно ще бъде напълно унищожено.
Така че е възможно да получите живот с много примитивен вид,
като бактерии, но никога няма да получите нищо по-сложно.
Силата на гравитацията е само един от 30 отделни параметри,
които трябва да бъдат настроени за да имате вселена,
в която може да възникне живот. Друг пример е космологичната константа.
Космологичната константа обяснява скоростта на разширение
на пространството във вселената, ако пространството се увеличава твърде бързо,
то тогава и вселната ще се увеличава твърде бързо, то тогава
нямаше да бъде възможно да се образуват материални обекти.
Нямаше да има звезди, галактики или планети и все такива неща,
които ние възприемаме като даденост в нашата вселена.
Физиците са определили, че космологическата константа е фино настроена
до едно към хиляди, милиони, билярди , билярди, билиарди.
Такава точност се сравнява с пътуване на хиляди километри в космоса и хвърляне
на стреличка към земята, която удря мишената точно в целта,
при вероятност от трилион трилиона трилиона.
Просто сравнете тези два параметъра, гравитация и космологична константа
тяхното ниво на фина настроеност е до точност едно към
трилион трилион, трилион, трилиона, трилиона, трилиона,
което отговаря на отношението атом вселена
Тази прецизна настройка е очевидна и на атомно ниво,
силната атомна сила държи атомите заедно, ако силата на тази сила
се намали с едно към десет, милиарда, милиарда, милиарда, милиарда,
единственият химичен елемент, който ще остане в цялата вселена ще бъде водорода.
Отново химическият живот не би бил възможен.
Фината настройка на законите и константите на физиката са толкова точни,
че малко теоретици дръзват да твърдят, че чистата случайност е обяснение.
Освен Ако нашата вселена не е единственото хвърляне на заровете.
Ако вселената изглежда да е фино настроена за да се появи сложен живот,
може би има някой,който фино я настройва може би е била настроена,
за да се прояви живот и тук има теологична импликация.
Така че не е учудващо че тези отдадени на фундаменталният материалистичен поглед
върху реалността търсят вратичка през която да се измъкнат.
Популярен начин да се избяга от теологичната импликация
за тази фина настройка е идеята за множествена вселена.
Както предполага и името и теорията за множествените вселени преподлага,
че нашата вселена не е единствената вместо това тя е част
от голямо сборище на вселени всяка с различни физични закони и константи.
Ако има само една вселена, то тогава предложението,
че вселената изглежда добре настроена(зашото е добре настроена) е неизбежно,
но ако нашата вселена е само една от група вселени, то тогава изглежда
че имате повече ресурс, с който да си играете.
Опитвам се да си представя какво физиците имат в умовете си, което е породило
тази идея за множествената вселена, как изглежда генераторът на идеи,
може би е като огромен монолит, които има дузини различни скали,
всяка от които трябва да бъде настроена на различна константа.
Ако разсъждаваме за тези параметри като скали, всяка скала е различна така,
че ако произведете различни вселени с различни настройки на скалите,
то тогава напълно по случайност се появавя една правилна настройка,
в такъв случай ще трябва да произведете трилион трилиона трилиона вселени,
и ако евентуално имате генератор, който просто изплюва огромен брой от тях,
то тогава уцелваш точната настройка, и тогава напълно по случайност
получаваш условия точни за съществуването на живот.
Така че това е една голяма космическа лотария това е идеята.
Това е интересна идея, само че има един проблем,
няма абсолютно никакво доказателство, че това е истина.
Така че пак се връщаме на същият въпрос защото
можем да попитаме кой е създал генераторът
Предположението за множествените вселени за мен е отчаян опит да се заобиколи
обяснението на очевидното, което е че вселената е перфектно настроена от интелект,
така че да може да съществува сложен живот.
Интелект, който трябва да бъде над ограниченията на времето и пространството.
Пътешествието на Сторубър, през перфектната настроеност на вселената разбира се
го довело обратно вкъщи до синият диамант на нашата слънчева система, планетата Земя.
Там той се сблъсква с множество добре балансирани условия,
нужни за съществуването на хората.
като атеист виждах планетата земя, като една от многото планети из цялата вселена,
виждах нашето слънце като един бикновен тип звезда, като погледнех небето нощем
виждах милиони, милиони развити цивилизации, някъде там.
Мислех че нашата ситуация е напълно обикновена, тези виждания напълно съвпадаха
с атеистичният ми поглед над света, но това което научих по-късно,
е че това не е съвместимо с това, което науката разкрива относно земята.
Изследването на Строубър го накарало да преоцени многото условия, нужни за планета,
на която може да се поддържа живот. По това време той се запознал с науката,
наречена астробиология и астрономът Гиономо Гонзалез.
Аз съм астробиолог и това, което ме мотивира е да изуча условията нужни за живот
и да погледна другаде във вселената и да видя дали тези условия
се срещат някаде другаде, и отговорът може да бъде "да"
и отговорът може да бъде "не" и двата отговора са интересни.
За повече от десетилетие Геормо Гонзалез е изучавал характеристиките на планета,
от която се изисква да подържа сложни форми на живот изчисленията са многобройни,
но има 20 основни фактора те включват, атмосфера богата на кислород, течна вода
и големи континентални маси близка звезда с правилната температура
и маса и орбитален път, който е нито твърде далече, нито твърде близо до звездата,
луна достатъчно голяма да стабилизира оста на планетата
и движенията на приливите и отливите, магнитно поле, достатъчно силно
да отблъсква слънчевата радиация и разположение в относително тесният
годен за живот регион на спиралната галактика.
Всички тези фактори трябва да се срещнат на едно място и време в галактиката,
ако исктае да имате планета годна за живот като земята,
в която може да има сложен и дори технологичен живот
Теоретиците са се заели да изчислят всичките нужни фактори за живот
за да се появи живот на същата планета в същото време, скромно изчисление показва,
че това е един шанс към 10 на минус петнайста или, едно към трилион, трилиона.
При тези условия, дори в сравнение с милиардите слънца и възможни планети
в нашата галактика възможността за поне един свят,
на който може да има живот е почети невъзможно.
Има много вероятностни ресурси в галактиката, но от другата страна на монетата
са всичките тези фактори, от които се нуждаете трябва да имате всички тях,
за да имате една населена планета като земята и това ме води до заключените,
че Да ние сме рядки в галактиката.
Изследването на Гонзалес, за жизнените условия на земята довели него
и колегата ми Джей Ричердс да разширят кръга на изследването си,
те започнали да изучават как планета, на която може да има живот, като земята,
може да даде на човешкото и население, достъп до тайните на вселената.
Мисля че никога е нямало време в човешката история, в която поне някои хора
не са си задавали тези въпроси, ние се питаме
Защо можем да виждаме отдалечени галактики, които са на милиони години разстояние,
защо можем да постулираме какво има в атомите и във черните дупки,
защо сме способни да откриваме неща за вселената,
да отговаряме на въпроси за нейната възраст.
За повечето научни открития, който сме били способни да направим,
тези неща не могат да бъдат обяснени с това, че най-приспособимите оцеляват.
Не само нашата способност да правим наука, но и това
че естественият свят е отворен за науката, което напълно изпреварва
редуктционистките обяснения на дарвиновата теория, към които сме привикнали.
В отговор на това доказателство Ричард и Гонзалес, спорили че нашата способност
да правим научни открития не е никаква случайност или генна мутация.
Обратното, това ни сочи някаква подчертана цел, зад вселената.
Всъщност тя самата е направена за да се правят открития.
Гонзалес и аз прекарахме няколко години преследвайки хипотеза, че тези редки неща,
от който има нужда животът в една планетарна среда, това са неща,
които правят планетата годна за живот също така
създават перфектната група от условия за научни открития.
Има много примери за тази взаимна връзка включително и богатата
на кислород атмосфера на земята едновременно критично условие за нашето оцеляване
и прозрачен прозорец, който ни позволява да изследваме далечни галактики.
Точното разстояние на земята от слънцето и от нейната луна.
Тези фактори не само контролират температурата на планетата и нейната ос,
движенията на приливите и отливите те също така осигуряват
перфектни слънчеви затъмнения, феномен, който е предоставил на учените
с безценна информация относно разположението на звездите
и особеностите на светлината, и нашето разположение в млечният път.
Земята е разположена между два спирални ръкава в един относително малък регион.
Където животът е възможен, в резултат не това ние се радваме на перфектна платформа
за чист и безпрепядстван поглед към нашата галактика и останалата част от космоса.
Мисля че Бог нарочно е създал хабитат за нас, който ни позволява да го видим
чрез творенията, които той е оставил и този хабитат е и благоприятен за нас
да правим научни изследвания. А не би трябвало да бъде така, но е, Защо?
Защото за вярвам че чрез правене на наука, ние откриваме Бог.
Последният ъгъл на изследването на Строубър, го отнесли от дълбините на космоса
до микроскопичната вселена на живата клетка и науката наречена биохимия.
Там той се сблъсква с повече предизвикателства
срещу дарвиновата теория и нови доказателства за дизайн.
ДОКАЗАТЕЛСТВАТА НА БИОЛОГИЧНИТЕ МАШИНИ
През втората половина на двадесети век уникална технология прави революция
в научните разбирания за клетките, основната единица на живота.
По време на интервю с биохимикът Майкъл Бихий, Строубър научава
как тези нови знания са разтресли из основи дарвиновата теория .
През 19 век когато Дарвин е бил жив учените смятали,
че основата на живота, клетката е някакво просто кълбо от протоплазма
като малко парче желе, което не е трудно да бъде обяснено.
Но със здравата работа на науката през 20 век ние видяхме,
че клетката въобще не е проста тя има много сложен молекулен апарат и неща,
който са много устойчиви към обяснение от страна на дарвиновата теория.
Майкъл Бихий е отдал кариерата си в изучаване на дизайна и действието на клетката.
Той също така е писал много върху биохимичното предизвикателство към еволюцията.
Повечето хора си нямат никаква идея от това колко малки и сложни са клетките,
типична неврона клетка от мен или вас е 10 пъти по-малка от върха на химикал,
и пак в тазиотделна клетка 3 милиона части ДНК, от които се съставят хромозомите
и тези три милиона части сформират молекулните машини в клетката,
буквални машини, които правят клетката да работи
С компютърна анимация ние можем да проникнем в клетката
тук шашката сложност на нейният механизъм е напълно видим .
Това е като да отидеш в автомобилна фабрика, във фабриката има голям брой машини
и частите трябва да прилегнат една към друга по един много специален начин
така че да могат да си свършат работата и нещата да не се объркат,
за да не стане някаква беля и затова един органел е изключително сложен,
но хората като мен и вас са направени от трилион, трилиони клетки
и тези трилиони клетки трябва да си паснат по правилният начин
и да си свършат своята собствена работа.
Дарвинизмът беше много по-приемлив когато мислехме за клетките
като за кълба протоплазма, но не и сега когато мислим за молекулярни машини.
Всяка от тези биохимични машини е шедьовър на инджинеринга и нанотехнологията
те са съществени за функции толкова важни като например е зрението,
фотосинтезата и процесът на преобразуване на енергия в клетката.
Майкък Бихий е изследвал няколко от тези машини
включително и клетъчната опашка необикновена ротационна машина.
Помня когато за първи път погледнах в учебника по биохимия и видях рисунка
на нещо наречено бактерийно камшиче с всичките му части, с всичката му слава,
то има витло и извивки, задвижващ вал и мотор, аз погледнах към това
и си казах това е извдънбордови двигател,
това е проектирано това не може да са случайно събрани части.
Реакцията на Бихий не е учудваща, особено когато бактерийното камшиче
е анимирано и увеличено повече от 30 хиляди пъти,
за да се покажат детайлите на неговата конструкция и начин на работа.
Както Харбърт го е нарекъл, най-ефикасната машина в вселената.
Машини като тази работят на 100 000 оборота в минута, някои от тях
са програмирани за една единствена трансдукция и сензорен механизъм,
така че да има обратна връзка със средата
Има някои опашни белтъци които действат като перки,
когато камшичето се върти те избутват водата и за така избутват бактерията напред
и моторът използва фолиева киселина за да отвън на вътре
към клетката за да даде сила за завъртането
Бактерийното камшиче има две предавки, които се охлаждат от водата,
протаинова моторна сила, има статор има ротор, има U обарезен начин на свързване
има кормило, има витло. Не е неправилно, че сме им дали тези имена
като се има в предвид, че това са истинските им функции
Като цяло има 24 различни протеинови части, които са нужни
за да се постои моторчето на камшичето, част от тях са конструктивни протеини,
специализирани механизми, които сглобяват отделните компоненти на камшичето.
След това откритие биолозите се опитват да разберат
как машина с такъв отличен дизайн, може да се е появила постепенно
без никакъв външен план по биологичният път, начертан от дарвиновата теория
Мисля че това, което дарвин се опитва да покаже е, че нещата,
които изглеждат проектирани са наистина проектирани,
но можем да намерим природни процеси, които отговарят за сложността на живота.
Дарвин тероризира всяка част от всеки жив организъм
е еволюирала чрез естествен подбор.
Сляп процес, които разчита на произволни промени в клетката
Дарвин вярва, че ако има достатъчно време, тези произволни вариации
ще трансформират и най-простите клетки в многообразнят живот,
който населява нашата планета.
В своето изучаване на еволюцията и молекулни машини, Майкъл Бихий
е създал много сериозно предизвикателство към теорията за естественият подбор,
нарича се "несъкратима сложност "
Несъкратимата сложност е измислена от Майк Бихий и обяснява молекулните му машини,
в основата си това казва, че имате мултикомпонентна част в някой органел,
част или система в клетката, всяко от които са нужни за функцията и,
но ако премахнете само една част губите функцията на тази система
Нескъкратимата сложност може да бъде илюстрирана от позната небиологична машина,
капан за мишки.
Капанът е съставен от 5 основни части,
приспособление за затваряне, което държи уловката, силна струна, чукче, държач,
които осигурява това чукчето да е на мястото си и платформа върху която
е разположена цялата система. Ако, която и да е от тези части липсва или е дефектна,
механизмът не би работил всички компоненти от тази, несъкратимо сложна система
трябва да присъства в едно и също време за да може машината да си свърши работата,
а именно хващането на мишки .
Концепцията за несъкратимата сложност
също се отнася и за биологичните машини, включително и бактерийното камшиче
Въпреки че има около 40 различни протеинови части, които са нужни за тази машина
да работи и ако някоя от тези части липсва тогава получавате не само,
камшиче което не работи, защото липсва някоя част, но то дори
и не се построява в самата клетка.
Не може да съберете нещо такова заедно постепенно,
защото имат нужда от голям брой от части, които да работят заедно
в едно и също време, в друг случай те въобще няма да работят.
Без средствата, с който да наблюдава молекулните машини,
много преди идеята за несъкратимата сложност Чарлз Дарвин намерил начин
да тества своята собствена теория.
В "Произхода на видовете", той пише Ако може да бъде демонстрирано,
че каквито и да било сложни органи съществуват,
които можеха да се появят чрез многобройни, последователни малки видоизменение ,
то тогава моята теория напълно ще се срине
Дарвин е осъзнавал, че ако някой някогас открие биологична структура,
която не може да бъде получена, чрез малки стъпки за дълъг период от време
то тогава неговата теория ще бъде не валидна.
И това, което Майкъл Бихий и други са открили е съществуването на биологични машини,
които не могат да бъдат обяснени посредством дарвиновите процеси .
Дарвиновите грешни предсказания всъщност изобличават грешността на неговата теория.
ДОКАЗАТЕЛСТВАТА ЗА БИОЛОГИЧНАТА ИНФОРМАЦИЯ
Съществуването на сложни биологични машини повдига очевидният въпрос.
Ако естественият подбор не са причината за тяхната конструкция, то тогава кое е било.
Центърът на моето изследване беше интервю с научният философ доктор Стивън Майер,
Майер, който има докторска степен от университета Кеймбридж ме изправи лице в лице
с най-ефикасната сиситема за пренос на информацията във вселената.
Молекулата ДНК и нейният език на живота.
Откритието за свойствата за съдържане на информация в ДНК и РНК
е фундаментално предизвикателство към всички материалистични теории
за произхода на живота.
Неодарвинизмът и свързаните към него теории
за химичната еволюция и тем подобни, няма да бъдат способни да оцелеят
в ерата на биологичната информация и биологията на 21 век.
Заключенията на Майер са базирани върху разбирането на молекулата на ДНК
и генетичните инструкции , които са заключени в ядрата на живите клетки
През 1923г. когато Лусинад Крийк изяснява структурата на ДНК-то,
той открива че ДНК-то е носител на генетични информация под формата
на четири индивидуални кода това е така да се каже, че ДНК функционира
като софтуерна програма много по-сложна от колкото някой някога е създавал.
За една биологична система да работи и функционира,
тя има нужда от генетична информация за да построи протеините и протеиновите машини,
които помагат на клетката да извършва предназначените за нея функции
Тази информация е складирана в точно подреждане на 4 вещества,
учените ги означават с буквите; А, Т, Ц и Г.
Последователности от тези вещества предоставят, инструкциите нужни за сглобяване
на сложна протеинова молекула.
Която в крайна сметка, създава сложни структури като очи, крака, крила и сърца.
Този код е наречен езика на живота
и е най-гъсто опакованата, сложно и обстойно събрана информация в позната вселената.
Генетикът, Майкъл Тенсли е изчислил, че количеството
биологична информация нужно, за да се построят всичките протеини
във всичките видове организми и всеки организъм
съществувал някога на плантета земя, може да бъде събрана в чаена лъжичка
и пак да имаме свободно място за информацията от всяка книга написана някога.
Колкото повече научавах за ДНК-то, толкова повече разбирах важността на това,
което Стивън Майер е нарекъл най-фундаменталният въпрос,
пред който се изправя биологията днес.
Откъде е дошла информацията на ДНК-то ?
И как е възникнала, на първо място.
Много хора са се опитвали да обяснят произхода на информацията отнасяйки се
към законите на физиката и химията или отнасяйки се към химичните свойства
на конституционните части на ДНК-то, но това е като да кажеш,
че можеш да обясниш информацията в таз сутришното заглавие на Ню Йорк Таймс,
отнасяйки се съм физиката и химията на процеса
на оцветяването на хартията от мастилото.
Има химично обяснение, на това защо мастилото оцветява хартията, но това не обяснява
как се е организирало мастилото за да предаде съобщение,
което може да бъде разбрано от хора знаещи английски.
Информацията изисква материална среда, но тя надхвърля материалната среда.
Обяснение за произхода на генетичните инструкции, нужни за да се появи първият живот
е Светия Грал на биологията на 21 век.
Теории предполагащи че тази информация, е възникнала чрез естествен подбор
действайки върху неживи молекули или самоорганизиращата се сила на молекулите
в праисторическият океан, се провалят многократно.
Дори и времето и пълната случайност, предизвикват
неправдоподобен биологичен сценарии.
Те също не успяват да дадат логичен модел за произхода на инструкциите в ДНК-то .
Математиците например са изчислили, че вселена напълнена маймуни,
които печатат неуморно от най-старата възраст на космоса
нямат никакъв реалистичен шанс, да напечатат Шекспировата пиеса, Хамлет,
а пък камоли транскрипция на генетичната информация нужна,
за да се построи една от най-простите живи клетки.
Базирайки се върху уеднаквяване и повтарящи се действия, което е базата
на всички научни доводи за миналото, има само една позната причина
за произхода на информацията и тази причина е интелектът.
Било то дали гледате надпис с йероглифи, пасаж от текст
в някоя книга или компютърен софтуер.
Ако имате информация и я проследите назад към нейният източник,
вие стигате до интелект.
Точно за това ако откриете информация,
написана върху гръбнака на молекулата на ДНК, на клетката най-рационалният извод,
базиран на нашият повтарящ се опит е, че някакъв вид интелект
е изиграл някаква роля в произхода на тази информация.
Изводът от това научно доказателство се свързва с логиката на Майер.
Ако ние отриваме информация във всяка жива клетка и всяко живо същество.
Това не може ли да бъде подписът на създател.
30 века преди науката да отключи тайните на генетичната информация
или телескоп да прогледне милиони милиарди години в космоса
еврейският овчар и поет Давид пише за създател, който е разкрил съществуването си
и силата си чрез всичко, което е направил
1 Небесата разказват славата Божия, И просторът известява делото на ръцете Му.
2 Ден на ден казва слово; И нощ на нощ изявява знание.
3 Без говорене, без думи, Без да се чуе гласът им,
4 Тяхната вест е излязла по цялата земя Псалом 19
Бог сам по себе си е невидим, той е дух и все пак една от целите,
които има за нас е да го открием, така че да го познаем
и той е оставил серии от доказателства и понякога просто трябва
да махнем слепотата си да идем над нашите лични убеждения и да си кажем
хей чакай малко аз ще изследвам доказателствата на науката, където и да ме доведат
и това ме води до една много неудобно заключение, че има създател,
че щом доказателствата сочат в тази посока това е пътя ,по който ще тръгна
Според масовата медия теорията за интелигентен дизайн е идея,
базирана на вяра и казвайки това те искат да го отхвърлят като нещо,
което няма никакво потвърждение в науката, но медията е отказала
фундаментален проблем те бъркат доказателствата за теорията
с импликациите на теорията.
Теорията за интелигентният Дизайн
може да има импликации, които подкрепят различни атеистически схващания,
но теорията не е базирана върху атеистични вярвания а върху откритието
на цифров код в клетката, биологичните машини , финната настройка
на законите на химията и физиката и стандартни начини
на научно осмисляне за миналото на живота на земята.
Преди 40 години лектор по биология в гимназията убедил
14 годишен ентусиязиран ученик , че няма никакъв Бог.
В ирония на съдбата 40 години по-късно това се превърнало
в осмислено научно изследване,което накарало Лий Строубър
да повярва в съществуването на създател.
Едно от най-интересните неща, които съм научавал някога,
след като поех на това пътешествие за научни доказателства е
че не нужно да правиш интелектуално самоубийство за да стигнеш до заключението,
че има интелигентен творец , защото днес науката ни сочи по-директно
и по-силно към създател, отколкото когато и да е било в историята на света.
Аз съм обучен в журнализъм и право за да търся истината и трябваше да поема
стъпка на вяра в същата посока от която доказателствата изтичат,
което е логическо и рационално.
Правим това всеки ден от нашият живот правим стъки на вяра
базирани върху доказателствата, които имаме.
Така че това е най-рационалната и разумна постъпка, която някога съм правил
е да сложа моята вяра в създател, за който науката ми казва, че съществува.
Превел: Димитър Бозов
Възможно ли е да има Създател?